КАРПАТСКИЙ СЛЕД СНЕЖНОГО ЧЕЛОВЕКА?

Василий БАБУХ (Черновицкая область),

"Голос Украины", 27 июня 1998 года, №121 (1871)

Перевод с украинского Ярослава Сочки [оригинал см. в конце]

Наш соотечественник, закарпатский журналист, бывший редактор газеты "Молодежь Украины" Илья Ильницкий высказывает допущение, что снежный человек, возможно, "квартирует" и в Карпатах. Много лет он собирает "досье" на йети, ведет записи рассказов людей, которые утверждают, что видели удивительные создания, которые временами появляются перед пастухами-горцами, лесорубами, охотниками, туристами, геологами.

В прошлом году пан Ильницкий опубликовал эти рассказы в газете "Орбита". Они вызвали незаурядный резонанс среди закарпатских читателей и "спровоцировали" немалую почту. Как только не называли читатели опубликованные материалы - семь мешков гречневой шерсти, сон рябой кобылы, плод незапряженной фантазии автора. Но были письма и с новыми свидетельствами об этом создании, которое встречается в карпатской глубинке.

Обвинять Илью Ильницкого в мифотворчестве не следует. Журналист ни коим образом не заявляет, что снежный человек и на самом деле имеет карпатскую прописку. Он лишь привлекает внимание к свидетельствам людей, которые утверждают, что видели этого реликтового лесного страшилища. Таких свидетельств много. И не только на Закарпатье. О встречах с "тим, хто хащі" ламає" часто рассказывают и буковинские гуцулы.

Слышал о существовании загадочного мохнатого исполина и писатель, автор знаменитых "Теней забытых предков" Михаил Коцюбинский во время своего проживания в Криворовне...

Недавно в Ужгороде я встретился с владельцем "досье" на снежного человека и попросил рассказать, что послужило причиной собирания материалов на эту тему.

- В журналистских поисках я часто бывал в карпатской глубинке, - рассказал мне Илья Ильницкий. - И там, сидя возле высокогорного костра, не раз слышал о встречах моих земляков с "тим, что хащi ламає". Поначалу не уделял этому внимания, считая, что рассказчики перегибают палку. А потом к моим рукам попала тетрадь воспоминаний учительницы Лютнянской школы Евы Гуман, народоведа, кстати, моей бывшей одноклассницы . В ней я также нашел рассказы горцев об их "рандеву" с лесным чудовищем. Это и натолкнуло "пустить в люди" версию о возможном существовании йети в Карпатах. Конечно, на основании свидетельств конкретных людей.

Вот что я записал, например, из уст лесника Петра Короля: "В урочище Токарне (это за высокогорной долиной Лютнянская Голица) зимовали отары из нескольких сел. Пастухи жили в общем шалаше, где постоянно горел огонь, пели заунывные закарпатские песни про чичок, Маричек, красивых любок. В один из вечеров так гомонили себе, хохотали, как кто-то сказал:

- Ану стихніть, бо десь гойкають. Чуєте?

- Агов, агов, агов! - неслось ярами и так сильно, что шерсть на псах ставала дыбом.

- Не відгукуйтеся, - предостерег старый ватаг. - Бо якусь мару до колиби накличете.

- Ай, діду, не вірте в забобони. Най іде - нас тут багато.

И парень начал выкрикивать:

- Іди, іди, ми тя чекаємо!

И вдруг... В отворе колыбы появился огромный, похожий на черта, рыжеволосый человек. От испуга пастухи столпились в один угол. Пришелец кинул на присутствующих недоброжелательный взгляд, пробормотал себе что-то под нос и присел на колоду возле ватры, стал греть руки... Потом поднялся, подошел к бербенице, где хранился овечий сыр, достал две наибольших бодзы и спокойно вышел из колыбы. При этом ни разу овчарские собаки не залаяли..."

Ева Юрьевна Гуман записала когда-то странную историю из опрышкивской жизни: "На высокогорье, в пещерном каскаде, жила, прячась от преследования, небольшая группа живанов (так закарпатцы называют опрышков). Поговаривают, что здесь хранились их сокровища. Среди лесных братьев был один немой - большого роста, весь мохнатый, ужаснее аспида. Он охранял пещеру. Спал просто на камнях. Если живаны ходили заготовлять продовольствия, то брали с собою немого. Обычно нападали на сельские стада. Основную работу выполнял их мохнатый компаньон. Он подкрадывался к быку, валил его на землю, бил ребром ладони по загривку, сваливал тушу на плечо и спокойно шел себе в сопровождении опрышков в горы...

Живане, входившие в эту группу, утверждали, что немой отдаленно напоминал человека. Был он почти трехметрового роста, мохнатый, с вытянутой вперед челюстью, а из рта у него торчали желтые зубы, напоминавшие волчьи клыки".

...В одном из горных сел мне рассказывали не менее странную историю.

"Как-то в лесу мохнатое существо схватило девушку, которая вместе со своими подругами собирала малину и забрало с собою. Ее уже считали мертвой. Но сельский парень Юрий Куртяков, любивший Анну, не хотел с этим мириться. Взял отцовское ружье и подался в горы. Ходил-ходил да и набрел на пещеру, заваленную большим камнем. Сидел в засаде день, второй. Видит утром - камень кто-то отталкивает. Юрий присмотрелся внимательнее: нет, то был не медведь, как говорили люди, а что-то страшное и мохнатое. Страшилище вышло из пещеры, снова заставило ее камнем и побрело через кустарник.

Парень пробовал осилить заслонку. Но это ему не удалось. Тогда он побежал в село за помощью. Люди подождали, пока чудовище пойдет в горы, и отодвинули камень. К величайшему удивлению, Анна оказалась живой. Она и рассказала своим односельчанам о джентльменском поведении "того, хто хащі ламає". Он приносил ей мясо, угощал малиной".

О таком поведении загадочного реликтового исполина идется и в книгах известного русского журналиста, географа, моего давнего знакомого Николая Непомнящего. А этот человек имеет в своем багаже много материала об аномальных явлениях и загадочных существах, накопленного во время работы в журнале "Вокруг света".

Одним словом, моя журналистская миссия состояла в том, чтобы привлечь внимание ученых к этим фактам. Теперь - слово за ними.

...На прощание я передал Илью Ильницкому записи свидетельств буковинских гуцул о неожиданных встречах с "тим, що хащі ламає". В частности, много повествований записал я из уст старожила из села Усть-Путила, ныне уже покойного Юрия Ивановича Харюка.

Время покажет, такой ли уж и призрачный карпатский след снежного человека. Тем не менее хочется верить, что оно, это загадочное существо, близкий родственник гомо сапиенса, "квартирует" в карпатской глубинке.


------------------------------------
Оригинал (на укранском)

КАРПАТСЬКИЙ СЛІД СНІГОВОЇ ЛЮДИНИ?

Василь БАБУХ (Чернівецька область),

"Голос України", 27 червня 1998 року, №121 (1871)

Наш співвітчизник, закарпатський журналіст, колишній редактор газети "Молодь України" Ілля Ільницький висловлює припущення, що снігова людина, можливо, "квартирує" і в Карпатах. Багато років він збирає "досьє" на Йетті, веде записи розповідей людей, які стверджують, що бачили дивовижні створіння, котрі часом з`являються перед пастухами-полонинниками, лісорубами, мисливцями, туристами, геологами.

Торік добродій Ільницький опублікував ці розповіді в газеті "Орбіта". Вони викликали неабиякий резонанс серед закарпатських читачів і "спровокували" чималу пошту. Як тільки не називали читачі опубліковані матеріали - сім мішків гречаної вовни, сон рябої кобили, плід незапряженої фантазії автора. Але були листи і з новими свідченнями про це створіння, що зустрічається в карпатській глибинці.

Звинувачувати Іллю Ільницького в міфотворенні не варто. Журналіст жодним чином не заявляє, що снігова людина й насправді має карпатську прописку. Він лише привертає увагу до свідчень людей, які твердять, що бачили цього реліктового лісового страховиська. Таких свідчень багатенько. І не лише на Закарпатті. Про стрічу з "тим, хто хащі" ламає" часто-густо розповідають і буковинські гуцули.

Чув про існування загадкового волохатого велета й письменник, автор знаменитих "Тіней забутих предків" Михайло Коцюбинський у час свого проживання у Криворівні...

Нещодавно в Ужгороді я зустрівся із власником "досьє" на снігову людину і попросив розповісти, що спричинило збирання матеріалів на цю тему.

- У журналістських пошуках я часто бував у карпатській глибинці, - розповів мені Ілля Ільницький. - І там, сидячи біля полонинської ватри, не раз чув про стрічі моїх земляків з "тим, що хащі ламає". Спершу не приділяв цьому уваги, вважаючи, що оповідачі перегинають палицю. А потім до моїх рук потрапив зошит спогадів учительки Лютнянської школи Єви Гуман, народознавиці, до речі, моєї колишньої однокласниці. У ньому я також знайшов оповіді горян про їхні "рандеву" з лісовим страхопудлом. Це й наштовхнуло "пустити в люди" версію про можливе існування Йетті в Карпатах. Звичайно, на підставі свідчень конкретних людей.

Ось що я записав, приміром, з уст лісника Петра Короля: "В урочищі Токарні (це за високогірною полониною Лютнянська Голиця) зимували отари з кількох сіл. Пастухи жили у спільній колибі, де постійно горіла ватра, співали тужливих закарпатських пісень про чічок, Марічок, гарних любок. В один з вечорів отак гомоніли собі, реготали, як хтось сказав:

- Ану стихніть, бо десь гойкають. Чуєте?

- Агов, агов, агов! - неслося зворами та так сильно, що аж на псах шерсть стала дибки.

- Не відгукуйтеся, - застеріг старий ватаг. - Бо якусь мару до колиби накличете.

- Ай, діду, не вірте в забобони. Най іде - нас тут багато.

І парубок почав викрикувати:

- Іди, іди, ми тя чекаємо!

І раптом за колибою затріщала ліщина. Щось кілька разів гухнуло. В отворі колиби з`явився величезний, схожий, мо, на чорта, рудуватий чолов`яга. З переляку пастухи збилися в один куток. Прибулець кинув на присутніх недоброзичливим поглядом, щось пробурмотів собі під ніс і присів на колоду біля ватри, підняв руки над полум`ям і став їх гріти. Потім похвилі піднявся, підійшов до бербениці, де зберігався овечий сир, дістав два найбільші бодзи і спокійно вийшов з колиби. При цьому ні разу не гавкнули вівчарські пси..."

Єва Юріївна Гуман записала колись дивну історію з опришківського життя: "На високогір`ї, в печерному каскаді мешкала, переховуючись від переслідування, невелика група живанів (так закарпатці називають опришків). Подейкують, що тут зберігалися їхні скарби. Серед лісових братів був один німий - великого зросту, весь волохатий, страшніший за гаспида. Він сторожив печеру. Спав просто на камінні. Коли живани ходили заготовляти харчі, то брали з собою німого. Зазвичай нападали вони на панські череди. Основну роботу виконував їхній волохатий компаньйон. Він підкрадався до бика, валив його на землю, бив ребром долоні по загривку, звалював тушу на плечі і спокійно брів собі в супроводі опришків у гори...

Живани, які входили до цієї групи, стверджували, що німий аж ніяк не нагадував людину. Був він майже триметрового зросту, волохатий, з витягнутою вперед щелепою, а з рота у нього стирчали жовті зуби, що нагадували вовчі ікла".

...В одному з гірських сіл мені розповідали не менш дивну історію.

"Якось у лісі волохата істота схопила дівчину, що разом зі своїми подругами збирала малину, й забрала із собою. Її вже вважали мертвою. Але сільський парубок Юрко Куртяків, що кохав Анцю, не хотів із цим змиритися. Узяв татову рушницю і подався в гори. Ходив-ходив та й надибав печеру, завалену великим каменем. Сидів у засідці день, другий. Бачить вранці - камінь хтось відсовує. Юрко придивився пильніше: ні, то був не ведмідь, як казали люди, а щось страшне й волохате. Страховисько вийшло з печери, знову заставило її каменюкою і побрело через чагарник.

Хлопець пробував подужати заслінку. Але це йому не вдалося. Тоді він побіг у село по підмогу. Люди вичекали, поки чудовисько піде в гори, й відсунули каменюку. На превеликий подив Анця виявилася живою. Вона й розповіла своїм односельцям про джентльменську поведінку "того, хто хащі ламає". Він приносив їй м`ясо, пригощав малиною".

Про таку поведінку загадкового реліктового велета йдеться й у книгах відомого російського журналіста, географа, мого давнього приятеля Миколи Непомнящого. А ця людина має у своєму багажі багато матеріалу, про аномальні явища й загадкових істот, набутого під час роботи в журналі "Вокруг света".

Одне слово, моя журналістська місія полягала в тому, щоб привернути увагу вчених до цих фактів. Тепер - слово за ними.

...На прощання я передав Іллі Ільницькому записи свідчень буковинських гуцулів про несподівані стрічі з "тим, що хащі ламає". Зокрема, багато оповідок записав я з уст старожила із села Усть-Путила, нині вже спочилого в Бозі Юрія Івановича Харюка.

Час покаже, чи такий уже й примарний карпатський слід снігової людини. Проте хочеться вірити, що вона, оця загадкова істота, близький родич гомо сапієнса, "квартирує" в карпатській глибинці.